Христо Ботев
Майце си

chitanka.info

Ти ли си, мале, тъй жално пела,

ти ли си мене три годин клела,

та скитник ходя злочестен ази

и срещам това, що душа мрази?

Бащино ли съм пропил имане,

тебе ли покрих с дълбоки рани,

та мойта младост, мале, зелена

съхне и вехне люто язвена[1]?!

Весел ме гледат мили другари,

че с тях наедно и аз се смея,

но те не знаят, че аз веч тлея,

че мойта младост слана попари!

Отде да знаят? Приятел нямам

да му разкрия що в душа тая;

кого аз любя и в какво —

мечти и мисли — от що страдая.

Освен теб, мале, никого нямам,

ти си за мене любов и вяра;

но тук вече не се надявам

тебе да любя: сърце догаря!

Много аз, мале, много мечтаях

щастие, слава да видим двама,

сила усещах — що не желаях?

Но за вси желби[2] приготви яма!

Една сал клета, една остана:

в прегръдки твои мили да падна,

та туй сърце младо, таз душа страдна

да се оплачат тебе горкана…

Баща и сестра и братя мили

аз да прегърна искам без злоба,

пък тогаз нека измръзнат жили,

пък тогаз нека изгния в гроба!

[1] язвена — покрита с рани, наранена ↑

[2] желби — желания ↑

„Майце си“ е една от първите творби на Ботев и първото обнародвано негово стихотворение. Публикувано е за първи път във вестника на П.Р.Славейков „Гайда“ през 1867 г. По-късно се появява отново във в. „Свобода“ (1870 г.) и в „Песни и стихотворения“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.